Субтитрите на японски са в синьо Субтитрите на корейски са в жълто
(на корейски) Името му е Хансу Кох.
Казват, че ръцете му са оцапани с много кръв.
Върши мръсната работа на много влиятелен човек в Япония.
Когато чуваш такива неща, започваш да се чудиш
дали вече не е един от тях.
Или още си е нашенец?
Кой може да ти каже? Знам само, че цените му са добри.
Не се пазари и не търпи глупаци.
Жената, която му готви,
каза, че не носи една риза два пъти.
Облича я веднъж и я изхвърля.
Представяте ли си? За какъв се мисли?
Той е човек, който знае кое как е.
Два пъти идва да изкаже почитанията си на баща ми.
Двамата доста се сближиха.
Джиюн, според баща ти дали смята да се установи тук?
Или ще се върне в Осака?
Ако свие семейно гнездо тук,
може и да не замине.
Мисля, че ще остане.
Мълчи! - Но, татко, правилото е един лакът.
Един мой лакът!
Да не мислиш, че ще определя цената
по лакътя на някакъв сополанко?
Моля ви.
Ти не се меси.
Нека синът ти си понесе заслуженото.
Но ако искаш, ще ти удължа ръката.
Ще ги купя.
Пет йени за всичките.
В знак на благодарност.
Прибери ги.
Г-н Кох!
ПО РОМАНА НА МИН ДЖИН ЛИ
ТОКИО, 1989 Г.
(на японски) Забавлявате ли се всички?
Току-що видях родителите на младоженците.
Вече знам от кого двамата са наследили красотата си!
Всички искат да се проваля.
Не е вярно. Не мисли винаги най-лошото за нас.
Ще се опитам.
Япония се промени след заминаването ти за Америка.
Твърде много хора печелят твърде много твърде бързо.
Хора, които преди едва преживяваха.
Може би точно от тях има нужда тази страна.
Пачинко наследници?
Шегувам се! Стари приятели сме.
Спомних си какво ми каза веднъж, когато бяхме деца.
Какво?
Как баща ти бил казал,
че корейците ги отглеждат кучета.
Понеже врем муцуни в паничките си,
вместо да ги държим в ръка като вас.
Наистина ли съм изрекъл тази гадост? - Да.
Бяхме деца.
Сигурно не съм чул добре.
Както и да е, браво, че свързахте "Колтън" с Абе-сан.
Той е най-влиятелният предприемач тук.
Половината финансово министерство
е на сватбата на дъщеря му.
Да, доста народ сме.
Но не се тревожи, с тази вратовръзка се вписваш идеално.
Нека позная.
"Армани".
"Ермес". Явно добре се справяш.
Интересно как ще те приеме Абе-сан.
Да танцуваме, да танцуваме още.
Едно, две, три, усмивка!
Съберете се.
Заминал си много млад, нали?
На 14 години.
Чух, че и ти си била в Щатите.
Да, в Кеймбридж.
Учила си в "Харвард".
Финанси.
И как ти се видя образованието там?
Изучих основно американския светоглед.
В какъв смисъл?
Американците обичат спорта.
Превръщат всичко в игра.
Винаги, когато срещнех някого, особено мъж,
играехме на "питанка".
"Откъде съм?"
Класика. Винаги започват с Китай.
За щастие обикновено следва Япония.
При теб поне отгатват от втория опит.
Корея трудно влиза в първата четворка.
Ако не бях в настроение, кимах на "Япония".
Все пак не е съвсем невярно, нали?
Да, така е.
Том-сан! - Абе-сан!
Зет ви има вид на стабилен човек. Късметлия сте.
Надявам се, заради дъщеря ми.
Нека ви представя най-новия член на екипа.
Това е Бек-сан от нюйоркския ни офис.
Благодаря за поканата.
Каква кръвна група си?
Нулева.
Ясно. Значи оптимист.
В този свят е по-скоро инстинкт за оцеляване.
Ще видим дали ти служи.
Желая ви приятно прекарване.
Хей. Това пък какво беше?
Май има опасения за лоялността ми.
Предвид отношенията между Корея и Япония.
Защо хората просто не загърбят това?
Било каквото било.
Успокой Абе-сан, че няма защо да се притеснява.
Лоялен съм към "Шифли".
Защото ми плаща.
ОСАКА
Събуди се.
Стана време за вечеря, етървичке.
Къде е Соломон?
В Токио, забрави ли? Работи по голяма сделка.
Винаги сме знаели, нали, Сунджа?
Че той ще преуспее.
Добро момче е.
А сега да хапнем.
Не ти ли писна да ми прислужваш?
Не говори така.
Виж, направих любимото ти ястие.
Не бива да пиеш лекарството на гладно.
Хайде, стига упорства.
Сунджа.
Не искам лекарството.
Що за приказки?
Чу какво каза докторът.
Трябва да се бориш.
Сунджа, не се ли борихме достатъчно?
Говориш глупости.
Как стана така?
Как годините отлетяха толкова бързо?
Още дълго има да живееш.
Стига.
Навремето не казваше на черното бяло.
Говореше истината, колкото и да е болезнена.
Сега пак виждам онези лица
в сънищата си.
Онези, които се опитвахме да забравим.
Може би защото краят ми наближава,
но искам да ги помня всичките.
Имената им,
лицата им…
Така ми се иска да можех да се върна за последно.
Но, Сунджа,
кажи ми честно.
Онзи мъж…
Наистина ли никога не мислиш за него?
Не се ли питаш какъв щеше да е животът ти,
ако беше направила друг избор?
Глупак такъв!
Мога да те хвърля в океана.
Господине, той няма вина.
Не ми е продавал риба.
С очите си видях.
Имах мандарини, направихме размяна.
Не съм й вземал пари!
Не го винете, не е нарушил реда.
Кажи ми,
защо не продаваме дребна риба?
За да си хвърли хайвера,
преди да я изловим.
Иначе няма да е достатъчно
и ще се бием за останалата.
Но не е ли така и сега?
Върви.
Сунджа, защо се забави толкова?
Притеснихме се.
Защо? Станало ли е нещо, Донхи?
Не.
Обаче г-жа Ким…
Този път няма лъжа.
Г-н Рий го е видял с очите си.
Наклюкарствахте ли се?
Я вземете да свършите малко работа.
Не съм мързелана.
Г-жа Ким й е наговорила глупости.
Уж че японските младежи в града
целели с кал и фъшкии
корейките, които още дръзват да носят бяло.
Няма такова нещо.
Знаеш я какви ги дрънка.
Но, Сунджа, за по-сигурно не ходи там сама.
Защо не вземаш Донхи или Боки с теб?
Стига.
Ходя сама от 9-годишна.
Все пак… - Много работа има тук.
Нае Боки и Донхи да ти помагат.
Г-жа Ким е глупачка, която обича да си измисля.
С такива приказки ще се вкараш в беля.
Г-жа Ким разправя,
че новият главен търговец бил голям хубавец.
Виждала ли си го, Сунджа?
Чудо голямо! Не е нищо особено.
От три години ме върти.
Вече започнаха да подготвят околните терени.
Абе-сан ми диша във врата.
А и шефовете ежедневно звънят
да питат кога ще продаде имота.
Направихме й три щедри оферти над пазарната стойност.
Първата беше за 295 милиона йени…
Благодаря, запознах се с цифрите.
Гюнж Хен. - Гюмджа Хан.
Емигрира в Япония от Корея през 1929 г.
Установява се в Токио скоро след войната.
Тя изхранва семейството, отваря пералня.
През 1955 г. купуват парцела за 4000 йени.
Сега няма да стигнат и за един приличен обяд.
Не се дърпа заради парите.
Заради парите е, разбира се, Наоми. Винаги е заради…
Ще й обясниш ли?
Щом си запознат с всичко и нямаш нужда от помощта ми,
отивам да работя.
Сложно е.
Виждам.
Просто се съсредоточи върху сделката. Осъществи я.
Заемам се.
Въпреки лошото време 200 000 души
присъстваха на погребението на императора.
Млади и стари…
Ти ме нахока веднъж.
Когато стажувах. - С право ли?
…се сбогуваха с него.
Заслужавах си го. - Браво, че си признаваш.
Ти беше идол на стажантите.
В минало време.
Нямах това предвид.
Няма значение.
Знам как говорят.
Кой сключва сделки, кой се дъни…
Кой ще работи на шефския 43-ти етаж.
Признавам, че и аз говорех така преди.
В минало време.
Да ти кажа ли как се докарах дотук? Какво се прецака?
Да, любопитен съм.
Ожених се.
Родиха ни се две деца.
Купих си жилища в града и провинцията.
Преди да се усетя, броят на нулите в чека
вече не значеше успех.
А оцеляване.
И после…
направих няколко грешки
и пачката намаля.
В паниката си грешах още.
И междувременно
жена ми, завършила "Принстън", без нито ден стаж,
взе да се жалва, че никога не съм вкъщи.
Или присъствам само телом.
И една сутрин,
качвам се в колата, за да шофирам 49 минути до работа,
капя си "Визин" в очите,
а тя ми сервира, че ме напуска.
Да поговорим вечерта?
Нямало за какво.
Питам я как може да захвърли на боклука десет години брак,
а тя се чуди как не съм забелязал,
че от брюнетка е станала блондинка.
Да, бракът ми се разпадна.
После и кариерата ми. И ето ме тук.
Годзила или Супермен?
Страната на изгряващото слънце
или Обетованата земя?
Честно казано, не ме интересува.
Шегуваш ли се? От това зависи заплатата ти, Соломон.
Японците купуват долари,
Щатите - германски марки,
немците трупат лири стерлинги и така нататък.
Парите се въртят из света с такава скорост,
че валутите почти губят смисъл.
Кажи го на финансовия отдел. - Държавите губят смисъл.
Какви ги говориш?
От значение е единствено
накрая ти самият да не затънеш.
Затова ли си тук?
За да не затънеш?
Всички машини ли нагласяте?
Вече не го правя аз.
Имаме човек, който идва нощем.
Но редно ли е?
И аз попитах същото, когато Гото-сан ми отвори очите.
Бях на твоите години.
Нагласяме пиновете.
Всички го правят.
Не може ние да сме глупаците.
Хората мислят, че ако бутнат ръчката добре, ще спечелят.
Но резултатът всъщност не зависи от тях.
Нито от нас.
Като нагласяме пиновете, не накланяме везните в наша полза.
Само ги побутваме натам, нищо повече.
Но Гото винаги ми е казвал: "Не бъди алчен".
Съчувствай им, когато губят.
Радвай се с тях, когато печелят.
Да видим как си се справил.
Добре дошли!
НОВИЯТ ВЕГАС
Бандо-сан, нося искането за кредита.
Трябва да отида.
Моля да проверите сумата.
Четири милиарда йени. Толкова е.
Веднага ще го занеса в банката.
Очаквате ли проблеми с отпускането на парите?
Не, никакви.
До седмици може да започнете да строите залата.
Честито.
Благодаря.
Значи…
това мизерно имотче струва…
Един милиард.
Бъзикаш ли се?
Отказала е три оферти. Стига игрички.
Да й дадем такава, която не би отхвърлила.
Преди пет години дори нямаше да се поколебаеш.
Знаеш, че е вярно.
Да, така е, прав си.
Чакай. Няма ли да говорим с нея?
Да, но ще отида сам.
Сунджа!
Нямам толкова пари днес, госпожо.
Това е подарък от него.
От кого?
От новия главен търговец.
Онзи, по когото момичетата припадат.
И аз се изненадах.
Не знам как е в Япония, но да правиш така тук…
Какво безсрамие!
И то спрямо добро момиче като теб. - Госпожо, мерете си думите.
Дори не го познавам.
Не ми е никакъв.
Не мога да приема подаръка.
Така ми се гледа мач в Токио!
Има един, дето не отстъпва на Бейб Рут.
Не го знам. - Понеже нищо не разбираш.
Къде си тръгнала? Май багажът ти тежи.
Сладурана.
Нека ти помогна.
Съжалявам, не разбирам. Трябва да хвана ферибота.
Чуйте я само. Дори езикът им е отблъскващ.
Какво носиш?
Майка ми ще се притесни. Трябва да вървя.
Престанете!
Ясно, смърдите, понеже ядете гадости.
И кучетата ни няма да ги ядат.
Хайде на бас.
Дали са й по-големи от тези?
Да проверим.
Престанете!
Какво правите? - Пусни я!
Спрете!
Помогнете! Помощ!
Спрете! Моля ви, недейте!
Пуснете ме!
Боклуци.
Мре ли ви се?
Ако и двамата пукнете тук,
никой няма да скърби за вас.
Извинете й се.
Иначе знаете какво следва.
По-ниско.
Моля те, прости ни.
Ние сме мизерници!
Пуснете ни, моля ви.
Съжаляваме!
Ако не ти е достатъчно,
ще пълзят пред теб още.
Махайте се.
Край с тормоза.
Какво казахте на онези момчета?
Че ако се повтори, ще ги убия
и ще нахраня с тях кучетата.
Казвам ти, за да си спокойна.
Бях забравил колко красиво е тук.
Силна страна,
калена.
Колко време ви е нямало?
Четиринайсет години.
Почти половината ми живот.
Не се страхувай от мен.
Ще изхвърлите ли ризата?
Защо?
Странно момиче си ти.
Не аз, а вие заплашвате да храните кучета с човешко месо.
Донесете я при вира утре. До обед ще я изпера.
Бабче.
Извинявай, може ли да поговорим?
Какво продаваш?
Купувам.
Онези мошеници явно вече са отчаяни.
Откъде са те намерили?
Аз отидох при тях.
Но защо?
Упорити сте, признавам.
Отвори го.
Правят ги квадратни.
Правят ги?
Имат ужасен вкус.
Но струват 9000 йени.
Девет хиляди!
Луд човек.
Бабче…
През 1955 г. си купила този парцел за 4000 йени.
Няма и половината от цената на динята.
Ако ни го продадеш,
ще получиш един милиард йени.
За младок добре говориш корейски.
Позабравих го в Америка.
Децата ми говорят по-зле.
Съпругът ми почина преди години.
Не искаше да учат корейски.
И сега собствените ми деца
дори не знаят езика, на който майка им мечтае.
Тъжно.
Теб кой те научи?
Баба ми.
Мама почина, когато бях малък.
Баща ми все работеше.
Баба ме отгледа.
Сигурно и тя е имала тежък живот.
За да храни семейството,
денонощно обикаляше с една количка
и продаваше кимчи.
С разранени ръце.
Стига.
Кое семейство не е страдало?
Кажи ми истината.
Когато старците говорят за мъките си,
не ти ли е досадно?
Не е ли това целта?
Да ни товарите?
Помисли за децата си. Приеми офертата.
Учила ли си?
Можеш ли да четеш и пишеш?
Баща ми настояваше да ходя на училище,
но майка ми ме спря.
Жалко.
Ако имаше умения,
можеше да си тръгнеш оттук.
Защо да си тръгвам?
Тук съм родена, родителите ми също.
И не искаш друго?
Не очаквах думите ми да те засегнат.
Знам, че съм бедна и невежа.
Никога няма да имам каквото имате ти и Джиюн,
но нямате право да ми се присмивате.
Няма да го позволя.
Какво изобщо правя тук?
Стига де.
Просто питам дали имаш мечти.
И аз бях беден като теб.
Дори по-беден,
ако щеш вярвай.
Но дори тогава имах мечти.
И не допуснах да ми ги отнемат.
Ние сме тук, в Йондо.
Това е Япония.
Осака е тук.
Там живея.
Има всичко.
Сладки американски портокали,
тайвански банани,
прекрасни френски сладкиши.
Във всеки дом има ток.
И радиатори, за да се топлиш зиме.
Електрически влакове кръстосват града.
А нощем светлините проблясват
и хвърлят причудливи отражения.
Чудно е.
Щом в Осака има всичко това,
какво ли е в останалия свят?
Манджурия.
Китай.
Европа.
И отвъд океана…
Америка.
Ходил съм веднъж.
Как беше там?
Има всичко. И нищо.
Какво виждаш?
Значи това е Япония?
А ние сме тук?
Интересно.
Кое?
Просто…
Винаги съм мислила, че е много по-голяма.
Като огромна, зинала паст.
Какво ти говори това?
Да не се примиряваме със съдбата си.
Можем да ги победим.
Сунджа.
Искам да дойда пак.
Докато переш.
Може ли?
Вкусът им беше по-различен днес.
Горчив.
Предния път спомена Джиюн.
Защо?
Не биваше.
Не е редно да я виня за нещата, които нямам.
Защо?
Тя няма никаква заслуга за тях.
Но такива като Джиюн рязко ще паднат на земята.
Защо?
Баща й дължи много данъци за земите си.
Въпрос на време е да ги конфискуват.
Никой не заслужава да му отнемат земята.
Глупави разсъждения.
Не си ли верен на родината?
Не.
И ти не бъди.
Подлеци има навсякъде.
Тогава…
защо стоиш тук,
щом сега Япония е твоят дом?
Навремето заминах с празни ръце.
Успях и реших да се върна,
за да видя дали сянката ми
още е тук.
Може би е глупаво.
И какво, намери ли сянката си?
Какво правиш?
Като дете
с баща ми имахме само по един кат дрехи.
Всяка вечер ги перях и ги окачвах да съхнат през нощта.
Сутрин ги обличахме още влажни.
Веднъж обаче
ми хрумна да ги провеся близо до огъня,
да съхнат по-бързо.
После се заех да приготвя вечерята.
Още го помня ясно.
Кашата трябва да се бърка постоянно, за да не загори.
Но докато бърках, нещо замириса.
Изтичах навън
и видях дупка
на ръкава на татко.
Беше прогорен.
Здравата ме нахока после.
Къде е баща ти сега?
Почина.
Отдавна е забравен.
Писна ми от този дъжд!
Защо все тук вали?
Защо не в Сеул?
Или в Япония?
Или в Китай?
Сунджа!
Ела да ни помогнеш.
Какво ти става?
Дъщеря ви не иска да бъде намерена,
иначе щях да съм хванал следа.
Значи нищо?
Все трябва да има нещо.
Каквото и да е!
Нищо, което да е от полза.
Значи просто е изчезнала и толкова?
Ецуко, чакай ме в колата.
Докато му платя.
Знаех си, че нищо няма да излезе. Пари, хвърлени на вятъра.
Остави на мен.
Благодаря все пак.
Е…
Какво открихте?
По залез слънце
императорът бе погребан до родителите си, както е по традиция.
Тялото му е поставено в три ковчега, заедно с лични вещи.
Последната следа е отпреди осем месеца.
Какво?
Как така?
Ами…
Работела в някакъв публичен дом.
Имала много клиенти.
Да?
Ало?
Странно е да чуя пак гласа ти.
Хана, ти ли си?
Да не си забравил гласа ми?
И какъв е този акцент?
Хана, липсваше ми.
Стига шеги.
Сигурно досега изобщо не си се сещал за мен.
Не е вярно.
Хубавото на дъжда е това,
че гората ще е пълна с гъби.
Сега ли?
Защо не?
Ще ги занесеш вкъщи, майка ти ще сготви супа.
А прането?
Двама сме.
Ще изперем по-бързо.
Как откри телефона ми?
Всеки ме подценява.
Дори ти.
Къде изчезна?
Ама че скучни въпроси.
По-добре ме питай дали още съм красива.
Красива ли си още?
Ако затворя очи,
понякога още виждам нас двамата.
Бяхме изпълнени с толкова надежда, нали?
Бяхме деца.
Не е вярно.
Бяхме мъдри и свободни.
Кажи ми къде си, моля те.
Дори да ти кажа, няма да стигнеш до мен.
Ще те намеря.
Потънала съм в мрака, Соломон.
Толкова отдавна съм тук, че вече не знам как да се измъкна.
Дори ти…
не можеш да ме откриеш.
Ецуко-сан те търси.
Не й казвай.
Иначе повече няма да се обадя.
Но тя още те сънува.
Ще затворя!
Защо избяга? Защо ни остави?
Не беше по мое желание, знаеш го!
Не исках да заминавам.
Не исках да те оставя!
Но добре направи, че замина.
Вече говориш като американец.
И онази жена в съседния кабинет…
Падаш си по нея, нали?
Мразя такива момичета.
Наблюдаваш ли ме?
Не сега.
Спи ми се.
Чакай!
Много неща трябва да ти кажа.
На друг не мога.
Приятно е да чуя, че още имаш нужда от мен.
Олеква ми.
Къде си?
Ще се обадя пак.
Кога?
Когато мога.
Хана?
Превод на субтитрите Боряна Богданова