Діалоги японською – блакитні субтитри. Діалоги корейською – жовті субтитри.
(корейськ.) Його звати Ко Хансу.
Кажуть, на його руках багато крові.
Він робить брудну роботу для дуже впливового японця.
Тож постає питання:
він тепер один з них?
Чи він і досі один з нас?
Хтозна. Принаймні в нього чесні ціни.
Він не метушиться й не любить дурнів.
Жінка, яка готує йому їжу,
каже, він ніколи не одягає ту саму сорочку вдруге.
Одягнувши раз, він її викидає.
Уявляєте? За кого він себе має?
Він знає, що до чого.
Він двічі приходив висловити повагу моєму батькові.
Вони подружилися.
Але, Цзиюнь, твій батько думає, що він залишиться тут?
Чи повернеться в Осаку?
Мабуть, якщо заведе тут сім'ю…
то залишиться.
Я впевнена.
-Тихо! -Але, тату. До ліктя. Таке правило.
До мого ліктя!
Думаєш, я призначатиму ціни
за передпліччям дитини?
Пане, благаю.
Не втручайся.
Твій син має визнати, що поводився негідно.
Або, якщо хочеш, висмикну тобі руку.
Я куплю ці.
П'ять єн за 20 горбанів.
Я вдячний.
Відклади.
Пане Ко Хансу!
ЗА РОМАНОМ МІН ДЖИН ЛІ
Патінко
ТОКІО 1989 РІК
(японськ.) Ніхто не нудьгує?
Я щойно бачив батьків молодих.
Ясно, від кого молодята успадкували красу!
Усі хочуть, щоб я зазнав невдачі.
Неправда. Не думай про нас погано.
Спробую.
Країна дуже змінилася, відколи ти поїхав у Америку.
Багато людей дуже швидко розбагатіло.
А кілька років тому про них і не чули.
Мабуть, саме такі люди потрібні цій країні.
Як син власника клубу патінко?
Це жарт! Ми з тобою давні друзі.
Я просто згадав те, що ти казав у дитинстві.
Що саме?
Ти наводив слова батька,
що корейців, мабуть, виховали собаки.
Інакше навіщо лізти обличчям у миску,
замість того, щоб її підняти?
-Я справді казав таке жахливе? -Казав.
Ми були малі.
Я недочув батькові слова.
З вашого боку було розумно звести «Колтон» з Абе-сан.
Він наш найкращий забудовник. Дуже впливовий.
Пів міністерства фінансів
прийшло на весілля його дочки. Це корисно.
Так, нас тут багато.
Але не бійся. З такою краваткою ти станеш своїм.
Дозволь угадаю.
«Армані».
«Ермес». Ти досяг успіху.
Цікаво, що про тебе подумає Абе-сан.
Танцюємо, танцюємо ще
Раз, два, три, скажіть «сир»!
Будь ласка, ближче.
Ти поїхав ще в дитинстві?
Мені було 14.
Чув, ти теж була в Штатах.
Так, у Кембриджі.
А, Гарвард.
Бізнес-школа.
І як тобі Гарвардська бізнес-школа?
Цікаво було зрозуміти спосіб мислення американців.
Тобто?
Американці люблять ігри.
Для них усе гра.
І мої нові знайомі, переважно чоловіки,
губилися в здогадах…
з якої я країни.
Класика. Спершу завжди Китай.
Добре, що потім одразу йде Японія.
Принаймні тобі називали дві країни.
А Корея не входить навіть у першу четвірку.
Коли я не в гуморі, то киваю при слові «Японія».
Але це частково правда, так?
Так, частково правда.
-Том-сан! -Абе-сан!
У вашого зятя лице людини, яка зможе забезпечити сім'ю. Вам пощастило.
Надіюся, що моя дочка житиме щасливо.
Знайомтеся з новим членом нашої команди.
Це Баєк-сан з нью-йоркського офісу.
Дякую за прийом. Це честь.
Яка в тебе група крові?
Перша.
Ясно. Тобто ти оптиміст.
У нашому світі це інстинкт виживання.
Побачимо, чи він тобі допоможе.
Приємного святкування.
Про що це він?
Мабуть, думає, кому я буду вірний.
О, так. Знову корейці проти японців.
Чому люди не можуть забути про це?
Це вже давно в минулому.
Скажи Абе-сан, що через мене хвилюватися не варто.
Я вірний фірмі «Шиффлі»,
бо там мені платять.
ОСАКА
Кенхі, прокинься.
Невістко, пора вечеряти.
Де Соломон?
У Токіо, пам'ятаєш? Укладає велику угоду.
Сунджа, ми завжди знали:
це зробить саме він.
Він добрий хлопець.
А тепер попоїж.
Тобі не набридло мене няньчити?
Не кажи так.
Бачиш, я приготувала твою улюблену страву.
Не можна приймати ліки натщесерце.
Закінчуй з цим.
Сунджа,
я не хочу ліків.
Що ти таке кажеш?
Ти чула лікаря.
Борися з хворобою.
Сунджа, ми так довго боролися.
Ти говориш дурниці.
Як це сталося?
Чому час так швидко минув?
Ти ще довго житимеш.
Не кажи так.
Раніше ти завжди була чесна.
Ти казала правду, хай навіть болісну.
Я знову бачу ті обличчя
у снах.
Ті, що ми намагалися забути.
Мабуть, моя смерть уже близько,
і я хочу згадати всіх тих людей.
Їхні імена,
їхні обличчя…
Повернутися б туди ще раз.
Але, Сунджа,
скажи чесно.
Той чоловік,
ти справді про нього не згадуєш?
Не думаєш, як склалося б твоє життя,
якби ти зробила інший вибір?
Ти дурень, знаєш?
Я можу кинути тебе і всю твою сім'ю в океан.
Пане, він не зробив нічого поганого.
Він не продав мені рибу.
Я бачив на власні очі.
У мене були мандарини. Ми обмінялися.
Я не брав грошей!
Не звинувачуйте його. Він не зробив нічого поганого.
Скажи,
чому ми не продаємо дрібну рибу?
Якщо ловити її до нересту,
риби стане менше.
Отже, нам її бракуватиме,
і ми будемо битися за залишки.
Але ми вже це робимо.
Іди.
Сунджа, чого ти так довго?
Ми хвилювалися.
Чому? Щось сталося, Донхі?
Ні.
Тільки пані Кім.
Цього разу це правда.
Пан Рі бачив на власні очі.
Ще не напліткувалися?
Починайте працювати.
Я не лінуюся.
Пані Кім вигадала собі,
що японські діти в місті
кидаються брудом і калом
у кореянок, які наважуються носити біле.
Я такого не бачила.
Ця жінка справжня пліткарка.
Але… Сунджа, про всяк випадок не ходи сама.
Бери з собою Донхі чи Бокі.
Ой, та годі тобі.
Я ходжу сама з дев'яти років.
-Все ж… -У нас тут багато роботи.
Ти найняла Донхі і Бокі допомагати тобі.
Пані Кім – дурна жінка, яка все вигадує.
Через свій язик матимеш неприємності.
За словами пані Кім,
місцевий рибний брокер – красунчик.
Ти його бачила, Сунджа?
Він не вартий, щоб так перейматися.
Мені вже три роки морочать голову.
На землях навколо вже почалося будівництво.
Абе-сан мене підганяє.
А ще з 43-го поверху щодня дзвонять
спитати, коли вона вже продасть.
Ми зробили три щедрі пропозиції, значно вищі за ринкову ціну.
Перша пропозиція – 295 мільйонів єн…
Дякую, я читав звіти і знаю історію.
-Хен Ґанж. -Хан Ґумджа.
Емігрувала в Японію з Кореї у 1929 році.
Після війни вони з сім'єю оселилися в Токіо.
Вона мала пральню й утримувала сім'ю.
У 1955 році сім'я купила земельну ділянку за 4 000 єн.
Сьогодні за такі гроші тут навіть не пообідаєш.
ЇЇ не цікавлять гроші.
Авжеж цікавлять, Наомі. Завжди…
Поясни, прошу.
Бачу, ти в курсі всього й не потребуєш моєї допомоги.
Я повернуся до роботи.
Усе складно.
-Я бачу. -Так.
Зосередься на угоді. Уклади її.
Маю саме такий намір.
Попри негоду 200 000 осіб прийшло
на похорон імператора.
Старі й молоді вшановують…
Якось ти на мене накричав.
-Я перший рік був аналітиком. -Заслужено?
…прощаються з імператором.
-Так, заслужено. -О, добре, що визнаєш.
Мої однолітки брали з тебе приклад.
У минулому часі?
Я не це мав на увазі.
Та все добре.
Я знаю ці розмови.
Хто уклав найбільшу угоду? У кого найбільші втрати?
Кого підвищать?
Визнаю, я й сам часто про це говорив.
У минулому часі.
Хочеш знати, як я сюди потрапив? Що сталося?
Так. Мені цікаво.
Я одружився.
Устругнув двоє дітей.
Купив квартиру в місті, будинок за містом.
Не помітив, як кількість нулів у моїй зарплаті
перестала бути грою.
Це стало питанням виживання.
І…
Після кількох помилок…
платня поповзла вниз.
Я розхвилювався, наробив ще помилок.
Саме тоді
моя дружина, що закінчила Прінстон, але ні дня не працювала,
почала жалітися, що я рідко буваю вдома.
А як буваю, не приділяю їй уваги.
Якось уранці
я збираюся сісти в машину, щоб їхати 49 хвилин до роботи,
крапаю «Візин» в очі,
а вона оголошує, що мене кидає.
Я кажу: «Поговоримо, як вернуся».
А вона каже, що нема про що говорити.
Я питаю, як вона може викинути на смітник десять років шлюбу,
а вона питає, як я не помітив,
що вона перефарбувалася з брюнетки в білявку.
Так, мій шлюб пішов коту під хвіст.
Кар'єра також. Тепер я тут.
Хто я, по-твоєму: Ґодзілла чи Супермен?
Країна Світанкового Сонця нарешті перемогла
Землю Хоробрих і Вільних?
Чесно кажучи, це питання мене не дуже цікавить.
Ти знущаєшся? Йдеться про твою зарплату, Соломоне.
Тепер японці купують долари,
американці – дойчмарки,
німці – фунти стерлінгів і так далі.
Грошовий обіг так прискорився,
що валюти майже не мають значення.
-Скажи це валютному відділу. -Країни не мають значення.
Ти про що?
Найголовніше для нас –
не зазнати серйозних втрат.
От чому ти тут?
Щоб не було втрат?
Ти так робиш у всіх автоматах?
Тепер це роблю не я.
Уночі приходить інший технік.
Хіба це правильно?
Я спитав те ж саме, коли Ґото-сан мені зізнався.
Я був твого віку.
Регулювати цвяхи.
Усі це роблять.
Ми теж повинні.
Більшість людей думає, що, покрутивши ручку як треба, вони виграють.
Але вони не контролюють результату. Не зовсім.
І ми теж.
Регулювання цвяхів не зменшує шансів. Аж ніяк.
Це просто їх підштовхує. Ось і все.
Але Ґото завжди казав: «Не треба бути жадібним».
Коли люди програють, відчуй їхній смуток.
Коли виграють, відчуй їхню радість.
Подивимось, що ти зробив.
Вітаю!
НЬЮ ҐРАНД-ВЕҐАС
Бандо-сан, папери на позику готові.
Я мушу цим зайнятися.
Будь ласка, перевірте цифри.
Чотири мільярди єн. Усе правильно.
Зараз віднесу в банк.
Очікуєте проблем з цією позикою?
Зовсім ні.
Через кілька тижнів можете починати будівництво на території.
Поздоровляю.
Дуже дякую.
Отже, цей…
клаптик нікчемної землі…
коштує мільярд.
Ти знущаєшся?
Вона відкинула три пропозиції. Годі прелюдій.
Зробимо пропозицію, якої вона не відкине.
П'ять років тому ти б не сумнівався.
Ти знаєш, що це правда.
Так. Добре, так.
Стривай. Хіба ми не йдемо з нею говорити?
Я піду без тебе.
Сунджа. Сунджа!
Пані, сьогодні в мене немає грошей.
Це подарунок від нього.
Від кого?
Від нового рибного брокера.
Якого обожнюють усі дівчата.
Я теж здивувалася.
Не знаю, як у Японії, але зробити це тут…
це безсоромно.
-Ще й до такої хорошої дівчини. -Пані, будь ласка, добирайте слова.
Я не знаю того чоловіка.
Він для мене ніхто.
Я не можу прийняти подарунок.
От би вернутися в Токіо й піти на матч.
Новий гравець кращий за Бейба Рута!
-Я не чув про такого. -Бо ти нічого не знаєш.
Гей. Куди йдеш? Видно, торби важкі.
Ти гарненька.
Допомогти?
Вибачте, я не розумію. Мені треба на пором.
Ви послухайте. Яка в них огидна мова.
Що у тебе в торбах?
Мама хвилюватиметься. Мені треба йти.
Перестаньте!
Тепер ясно. Ви смердите, бо їсте це лайно.
У нас і пси такого б не їли.
Робіть ставки.
Що більше: оце чи її цицьки?
Подивимось.
Не треба! Прошу!
-Що ти робиш? -Відпусти її!
Перестаньте!
Допоможіть! Рятуйте!
Перестаньте! Прошу!
Відпустіть мене!
Покидьки.
Хочете померти?
Якщо ви тут здохнете…
…за вами ніхто не заплаче.
Просіть прощення.
Інакше ви знаєте, що буде.
Нижче.
Простіть нас.
Ми нікчемне сміття!
Прошу, відпустіть нас.
Нам дуже шкода!
Якщо тобі мало, скажи.
І вони плазуватимуть далі.
Забирайтеся.
Більше не зачеплять.
Що ви їм сказали?
Якщо знов тебе потурбують, я їх повбиваю
і згодую трупи собакам.
Кажу це, щоб тебе заспокоїти.
Я вже й забув, яка ця країна гарна,
яка стійка,
яка сильна.
Довго ви тут не були?
Чотирнадцять років.
Я жив там майже стільки, як тут.
Не бійся, не скривджу.
Ви викинете цю сорочку?
Чого це?
Ти дивна дівчина.
Це не я обіцяю згодувати людей собакам.
Принесіть її завтра в бухту. Я до обіду виперу.
Бабусю,
вибачте, що турбую, але я хотів поговорити.
Що ти продаєш?
Я купую.
Ті шахраї, мабуть, у відчаї.
Де вони знайшли такого, як ти?
Я сам до них прийшов.
Навіщо це тобі?
Визнаю, ви там уперті.
Відкрийте.
Їх так вирощують.
Вирощують?
Мабуть, на смак жахливі.
Але коштують 9 000 єн.
Дев'ять тисяч єн!
Ти, мабуть, здурів.
Бабусю.
У 1955 році ви купили цю землю за 4 000 єн.
Це половина вартості цього кавуна.
Якщо погодитеся продати,
ми дамо вам мільярд єн.
Як на молодого хлопця, ти добре говориш корейською.
Я трохи її забув, поки жив у Америці.
Краще, ніж мої діти.
Мій чоловік помер кілька років тому.
Він не хотів, щоб вони вчили рідну мову.
І тепер мої діти
навіть не знають мови, якою їхня мама бачить сни.
Це вас засмучує.
Хто тебе навчив корейської?
Мене навчила бабуся.
Мама вмерла, як я був малий.
Батько працював допізна.
Мене виростила бабуся.
Мабуть, їй теж було нелегко.
Щоб прогодувати сім'ю,
вона працювала день і ніч,
продаючи кімчі з візка.
Руки були попечені перцем.
Годі вже.
Яка сім'я не страждала?
Скажи правду.
Коли літні люди говорять про страждання,
це втомлює?
Хіба не в цьому суть?
Обтяжити нас?
Подумайте про ваших дітей. Прийміть пропозицію.
Ти ходила до школи?
Умієш читати й писати?
Батько наполягав на цьому,
але мама не бачила сенсу.
Дуже шкода.
Маючи знання,
ти могла б поїхати звідси.
Навіщо мені їхати?
Я тут народилася, це дім моїх батьків.
Тебе задовольняє така доля?
Я не думав, що мої слова тебе так образять.
Знаю, я бідна й неосвічена,
у мене ніколи не буде гарних речей, як у тебе і Цзиюнь,
але це не дає вам права сміятися з мене.
Я не дозволю.
Дарма я прийшла.
Ну чого ти.
Я просто спитав, чи є в тебе мрії.
Колись я був бідний, як ти.
Навіть бідніший,
уяви собі.
Але навіть тоді в мене були мрії.
І я не дозоляв нікому їх у мене забрати.
Ми в Йондоні.
Це Японія.
Це Осака.
Там я живу.
Там є все, що завгодно.
Найсолодші апельсини з Америки.
Банани з Тайваню.
Найгарніші свічки з Франції.
Електрика чи не в кожному домі.
І опалення, щоб узимку було тепло.
Електропоїзди довозять у всі куточки міста.
А вночі загоряється світло,
кидаючи дивовижні відблиски.
Це справжнє диво.
Уявляєш: якщо це все є в Осаці,
то що є в інших країнах?
Маньчжурія.
Китай.
Європа.
І на іншому кінці світу…
Америка.
Я раз там був.
І як там?
Там є все. І немає нічого.
Що ти там бачиш?
Кажеш, це Японія?
А це ми?
Цікаво.
Що таке?
Гадаю…
Я завжди думала, що вони значно більші, ніж ми.
Як величезний рот, готовий нас проковтнути.
І що тепер думаєш?
Що нам не обов'язково коритися долі.
Ми можемо їх перемогти.
Сунджа.
Я хотів би прийти ще.
Коли ти пратимеш білизну.
Можна?
Сьогодні вони були інакші на смак.
Були гіркі.
Того дня ти згадала Цзиюнь.
Чому?
Не варто було.
Я не повинна винуватити її в тому, що в мене нічого немає.
Чому?
Вона не сама це заробила.
Але Цзиюнь та їй подібних чекає велике потрясіння.
Чому ти так кажеш?
Її батько давно не платив податків.
Скоро їхню землю конфіскують.
Ніхто не заслуговує, щоб у нього відбирали майно.
Ти говориш дурниці, як і всі інші.
Де твоя вірність?
У мене її немає.
У тебе теж не повинно бути.
Шахраї є всюди.
Тоді…
чому ти повернувся,
якщо тепер твій дім – Японія?
Я був молодий і поїхав звідси з порожніми руками.
Тепер я досяг успіху й хотів повернутися…
і побачити, чи та тінь, яку я покинув…
ще лишилася тут.
Мабуть, це дурість.
І вона тут, твоя тінь?
Що ти робиш?
Коли я був малий,
у нас з батьком не було запасного одягу.
Я щовечора прав наш одяг і вивішував сохнути.
Уранці він був ще сирий.
Одного разу
мені сяйнула мудра думка покласти одяг біля вогню,
щоб швидше висох.
Я почав готувати вечерю.
Я й досі це пам'ятаю.
Ячмінь треба було помішувати, щоб не пригорів.
Помішуючи, я відчув якийсь запах.
Вибіг надвір
і побачив отаку дірку…
у батьковому рукаві.
Одяг був пропалений.
Батько мене дуже тоді сварив.
Де тепер твій батько?
Помер.
Про нього давно всі забули.
Чому у світі стільки дощу?
І чому він весь випадає в Йондоні?
Чому не в Сеулі?
Чи в Японії?
Чи в Китаї?
Сунджа!
Допоможи нам.
Що з тобою таке?
Ваша дочка не хоче, щоб її знайшли,
інакше я б її знайшов.
Ви нічого не дізналися?
Щось же має бути.
Хоч щось!
Нічого такого, що вам би допомогло.
Тобто вона просто зникла, і все?
Етсуко, зачекай мене в машині.
Я заплачу.
Я знала, що не варто було чогось чекати, тільки гроші викинули.
Я все владнаю.
Дякую за допомогу.
Отже…
що вам відомо?
На заході сонця
імператора за традицією поховали біля його батьків.
Його тіло лежить у трьох трунах разом з деякими особистими речами.
Востаннє її бачили вісім місяців тому в Токіо.
Що?
Що це значить?
Ну…
вона працювала в лазні.
У неї було багато клієнтів.
Так?
Алло?
Так дивно зараз чути твій голос.
Хано, невже це ти?
Ти забув мій голос?
І що в тебе за акцент?
Хано, я сумував за тобою.
Не мороч голову.
Мабуть, ти й не думав про мене.
Неправда.
Єдина користь від дощу:
У лісі тепер повно грибів.
Зараз?
Чому ні?
Принесеш додому, мати зварить суп.
А прання?
Тепер нас двоє.
Виперемо удвоє швидше.
Звідки в тебе мій номер?
Бачиш, усі мене недооцінюють.
Навіть ти.
Де ти була?
Які нудні питання.
Краще спитай, чи я й досі гарна.
Ти й досі гарна?
Заплющивши очі,
я іноді бачу нас разом.
У нас було стільки надій.
Ми були дітьми.
Неправда.
Ми були мудрі, ми були вільні.
Скажи, де ти.
Якщо й скажу, ти до мене все одно не доберешся.
Я тебе знайду.
Я в темряві, Соломоне.
Я в ній так давно, що вже не можу вибратися.
Навіть ти…
мене не знайдеш.
Тебе шукає Етсуко-сан.
Не кажи їй нічого.
Якщо скажеш, я більше не подзвоню.
Ти їй і досі снишся.
Я покладу слухавку!
Чому ти пішла? Чому покинула нас?
Ти ж знаєш, що це був не мій вибір!
Я не хотів їхати!
Я не хотів тебе кидати!
Але добре, що ти поїхав.
Ти тепер говориш як американець.
А та жінка поруч з тобою –
вона тобі подобається?
Ненавиджу таких дівчат.
Ти зараз мене бачиш?
Ні, зараз не бачу.
Я хочу спати.
Стривай!
Я мушу стільки всього тобі сказати.
Такого, що не скажу нікому.
Приємно чути, що я тобі ще потрібна.
Тепер мені краще.
Де ти?
Я ще подзвоню.
Коли?
Коли зможу.
Хано?
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк