Japansk dialog tekstet i blått Koreansk dialog tekstet i gult
(koreansk) Han heter Koh Hansu.
Og de sier at han har mye blod på hendene.
Han gjør skittent arbeid for en mektig mann i Japan.
Å høre sånt får en til å undres,
er han en av dem nå?
Eller er han fortsatt en av oss?
Hvem vet om sånt? Jeg vet bare at prisene hans er rettferdige.
Han krangler ikke, og han er ikke utålmodig."
Kvinnen som lager mat til ham
sa at han aldri bruker samme skjorte to ganger.
Han bruker den én gang og kaster den.
Tenk deg det. Hvem tror han at han er?
Han er en mann som vet hvordan ting er.
Han har kommet for å hilse på faren min to ganger.
De liker hverandre godt.
Men, Jiyun, tror faren din at han vil slå seg ned her?
Eller drar han tilbake til Osaka?
Med sitt eget hjem her…
…vil han kanskje slå seg ned.
Jeg tror han vil det.
-Ti stille! -Men, far. En underarm. Det er regelen.
Så lang som underarmen min!
Tror du jeg setter prisene
etter armen på et bablende barn?
Vær så snill.
Ikke bland deg.
Sønnen din må stå til ansvar for respektløsheten.
Men om du vil, kan jeg strekke armen din.
Jeg kjøper disse.
Fem yen for de 20 fiskene.
For min takknemlighet.
Legg dem bort.
Herr Koh Hansu!
BASERT PÅ BOKEN AV MIN JIN LEE
Har alle det hyggelig?
Jeg så nettopp brudeparets foreldre.
Nå vet jeg hvor paret har det pene utseendet fra!
Alle vil at jeg skal mislykkes.
Det er ikke sant. Ikke tenk det verste om oss alltid.
Jeg skal prøve.
Landet har forandret seg mye mens du har vært i USA.
For mange tjener for mye penger for raskt.
Folk som knapt eksisterte for noen år siden.
Kanskje de folkene er det dette landet trenger.
Som sønnen av en pachinko-mann?
Det er en spøk! Du og jeg er gamle venner.
Jeg husker noe du sa da vi var barn.
Hva var det?
Du sa at faren din sa til deg
at koreanere må ha blitt oppdratt av hunder.
Hvorfor skulle vi ellers dytte fjeset i skålen
i stedet for å løfte den opp, som dere?
-Sa jeg virkelig noe så fælt? -Det gjorde du.
Vi var barn da.
Jeg må ha misforstått faren min.
Uansett, det var smart av dere å koble Colton med Abe-san.
Han er den beste eiendomsutvikleren. Han har innflytelse.
Med halve finansdepartementet
i datterens bryllup. Det hjelper.
Ja, det er mange av oss her.
Men ikke vær redd. Med et sånt slips, går du i ett med alle.
La meg gjette.
Armani.
Hermès. Du har gjort det bra.
Det blir interessant å se hva Abe-san mener om deg.
Dancing, dancing more
Én, to, tre, smil!
Tettere, takk.
Du var ung da du dro, ikke sant?
Jeg var 14.
Jeg har hørt at du også har vært i USA.
Ja, Cambridge.
Harvard.
Bedriftsledelse.
Og hvordan var bedriftsledelse ved Harvard?
Det var en god opplæring i amerikaneres tankesett.
På hvilken måte?
Amerikanere elsker lek.
Alt blir til en.
Så når jeg traff folk, særlig menn,
ville de leke gjetteleken
"Hva slags asiat er jeg?"
Typisk. Det er alltid kinesisk først.
Heldigvis er japansk vanligvis nummer to.
Du hadde i det minste bare to land å gå gjennom.
Jeg hadde flaks om Korea var blant topp fire.
Hvis jeg ikke var i humør, nikket jeg når de sa Japan.
Men det er ikke helt feil?
Nei. Ikke feil.
-Tom-san! -Abe-san!
Svigersønnen din ser ut som en god forsørger. Du er heldig!
Jeg håper det for min datters skyld.
La meg presentere det siste medlemmet på teamet.
Dette er Baek-san fra New York-kontoret vårt.
Takk for at jeg fikk komme.
Hva er blodtypen din?
Blodtype O.
Jeg forstår. En optimist da.
I denne verdenen er det et overlevelsesinstinkt.
La oss se hva du får ut av det.
Ha det hyggelig i selskapet.
Hei. Hva handlet det om?
Han er nok bekymret for lojaliteten min.
Å, ja. Situasjonen med koreanere mot japanere.
Hvorfor kan ikke folk komme over det?
Det er fortid. Det er gjort.
Abe-san trenger ikke å være bekymret for meg.
Lojaliteten min er hos Shiffley's.
Og det er fordi de betaler meg.
Kyunghee, våkne.
Svigerinne, middag.
Hvor er Solomon?
Tokyo, husker du? Jobber med den viktige avtalen.
Sunja. Vi visste det alltid, ikke sant?
Han ville bli den som klarte det.
Han er en god gutt.
La oss spise.
Er du ikke lei av å pleie meg?
Ikke si sånt.
Se, jeg laget favoritten din.
Du kan ikke ta medisinen på tom mage.
Kom igjen, gi deg nå.
Sunja,
jeg vil ikke ha medisinen.
Hva slags snakk er dette?
Du hørte hva legen sa.
Du må kjempe mot dette.
Sunja, har vi ikke kjempet lenge nok?
Du snakker tull.
Hvordan skjedde dette?
Hvordan gikk tiden så fort?
Du har flere år igjen.
Ikke si det.
Du pleide å si det som det var.
Uansett hvor vondt det var, fortalte du sannheten.
Nå ser jeg de ansiktene igjen
i drømmene mine.
Alle de vi prøvde å glemme.
Kanskje det er fordi jeg er ved slutten,
men jeg vil huske dem alle.
Navnene deres,
ansiktene deres…
Om jeg bare kunne gå tilbake en siste gang.
Men, Sunja,
fortell meg sannheten.
Den mannen,
tenker du virkelig aldri på ham?
Eller lurer på hvordan livet ditt ville blitt
om du hadde valgt annerledes?
Du er en idiot.
Jeg kunne kaste deg og familien din i havet.
Han gjorde ikke noe galt.
Han solgte meg dem ikke.
Jeg så det med egne øyne.
Jeg hadde mandariner til overs. Vi byttet.
Jeg tok ikke penger fra henne!
Ikke vær sint på ham. Han gjorde ikke noe galt.
Si meg,
hvorfor selger vi ikke småfisk?
Om vi tar dem før de legger rogn,
blir det mangel på dem.
Og da vil vi aldri ha nok,
og vi slåss om smuler.
Men gjør vi ikke det allerede?
Gå.
Sunja, hvorfor tok det så lang tid?
Vi har vært bekymret.
Har det skjedd noe, Donghee?
Nei.
Bare fru Kim.
Denne gangen er det sant.
Herr Rhee så det med egne øyne.
Har dere sladret nok?
Kanskje dere kan få litt arbeid gjort nå.
Jeg somler ikke med vilje.
Fru Kim fylte hodet hennes
med historier om de japanske ungene i byen
som kaster søle og avføring
på koreanske kvinner som våger å gå i hvitt.
Jeg så ikke noe sånt.
Dere vet hvordan den kvinnen snakker.
Men… Sunja, for å være sikker, vil jeg ikke at du drar alene.
Kanskje ta med Donghee eller Bokhee?
Å, hør på deg.
Jeg har dratt alene siden jeg var ni.
-Likevel… -Vi har for mye å gjøre her.
Du ansatte Bokhee og Donghee for å hjelpe deg.
Fru Kim er en dum kvinne som finner på historier.
Hør på den munnen. Den vil få deg i trøbbel.
Ifølge fru Kim
er den nye fiskemegleren veldig kjekk.
Sunja, har du sett ham?
Den mannen er ikke noe å bry seg om.
En jævla plage de siste tre årene.
Byggearbeidere har allerede begynt å rive opp området.
Abe-san henger over meg.
I tillegg ringer 43. etasje meg daglig
og vil vite når hun vil selge.
Vi har gitt henne tre sjenerøse bud høyt over markedsverdi.
Vårt første tilbud var på 295 millioner yen…
Takk, jeg har lest oppdateringene.
-Hen Gunge. -Han Geumja.
Hun emigrerte til Japan from Korea i 1929.
Hun og familien bosatte seg i Tokyo etter krigen.
Hun var forsørgeren, drev et vaskeri.
Og i 1955 kjøpte familien eiendommen for 4000 yen.
Man får ikke et godt måltid for den summen nå.
Det handler ikke om pengene for henne.
Selvfølgelig er det om pengene, Naomi. Det er alltid…
Kan du forklare?
Siden du er oppdatert om alt og ikke trenger min hjelp,
jobber jeg videre.
Det er komplisert.
-Det forstår jeg. -Ja.
Fokuser på avtalen. Få det til å skje.
Det har jeg tenkt.
En folkemengde på 200 000 har trosset været
for å delta i keiserens begravelse.
Unge og gamle viser respekt…
Du kjeftet på meg.
-Mitt første år som analytiker. -Fortjente du det?
…og ta farvel med keiseren.
-Ja, jeg fortjente det. -Bra at du innrømmer det.
Vi så opp til deg, vi ferskingene.
Du snakker i fortid.
Det var ikke det jeg mente.
Ja, det er greit.
Jeg vet hvordan det er.
Hvem inngikk størst avtale? Hvem står for størst tap?
Hvem sendes til 43. etasje?
Jeg innrømmer at jeg pleide å snakke sånn selv.
Du snakker i fortid.
Vil du vite hvordan jeg endte her? Hva i helvete som skjedde?
Ja. Jeg er nysgjerrig.
Jeg giftet meg.
Fikk to unger.
Kjøpte hus i byen, kjøpte hus på landet.
Snart føltes nullene bakerst på sjekken
ikke lenger som en lek.
De føltes som overlevelse.
Så…
Jeg tok dårlige avgjørelser…
…tallene begynte å stupe.
Ble engstelig, gjorde mer dumt.
Og mens alt dette skjedde,
begynner min Princeton-utdannede kone, jobbet aldri en dag,
å klage over at jeg aldri er hjemme.
Og når jeg er det, er jeg fraværende.
Så en morgen
setter jeg meg i bilen for å kjøre 49 minutter til jobben,
drypper Visine i øynene,
og hun slipper nyheten om at hun forlater meg.
Jeg sier at vi snakker om det hjemme,
hun sier at det ikke er mer å snakke om.
Jeg spør om hvordan hun kan kassere et ti år langt ekteskap.
Og hun spør om hvordan i helvete jeg ikke merket
at hun gikk fra å være brunette til blondine.
Ja, ekteskapet mitt gikk i dass.
Og så karrieren. Så her er jeg.
Så Godzilla eller Supermann?
Vil Den stigende sols land
overgå De stolte og fries land?
For å være ærlig interesserer det meg ikke.
Kødder du? Det er lønna di vi snakker om, Solomon.
Så japanerne kjøper dollar,
og USA tar tyske mark,
og tyskerne hamstrer pund og så videre.
Det betyr bare at penger beveger seg så raskt
at individuelle myntenheter nesten er irrelevante.
-Si det til valutaavdelingen. -Land blir irrelevante.
Hva snakker du om?
Alt som betyr noe,
er at ditt eget resultat trosser tyngdekraften.
Er det derfor du er her?
For å trosse tyngdekraften?
Gjør du dette med alle maskinene?
Ikke jeg lenger.
Vi har en som kommer om nettene.
Men er dette riktig?
Det spurte jeg også om da Goto-san fikk meg til å innse ting.
Jeg var på din alder.
Justerte naglene.
Alle gjør det.
Du kan ikke være idioten som lar være.
De fleste tror at om de drar riktig i spaken, kan de vinne.
Men de kan ikke kontrollere resultatet.
Og det kan ikke vi heller.
Å justere naglene endrer ikke oddsene. Det gjør vi ikke.
Vi gir dem bare en dytt. Det er alt dette er.
Men "ikke vær grådig", sa Goto alltid.
Vær medfølende når de taper.
Gled deg med dem når de vinner.
La oss se hvordan du klarte det.
Velkommen!
Bando-san, jeg har lånedokumentene.
Jeg må ta meg av dette.
Sjekk alle tallene.
Ja, 400 milliarder yen. Det er riktig.
Jeg skal få dem til banken straks.
Tror du det blir problemer med lånet?
Nei da.
Du kan begynne å utvide virksomheten om noen uker.
Gratulerer.
Tusen takk.
Så denne…
…denne lille dritteiendommen her…
Én milliard.
Kødder du med meg?
Hun har avvist tre tilbud. Det er nok forspill.
Gi henne et tilbud hun umulig kan avslå.
For fem år siden ville ikke forretningsmannen i deg nølt.
Du vet at det er sant.
Ja. Greit. Greit, ja.
Skal vi ikke snakke med henne?
Jo, men jeg går ikke inn med deg.
Sunja. Sunja!
Jeg har ikke nok penger i dag, frue.
Dette er en gave fra ham.
Fra hvem?
Den nye distriktsfiskemegleren.
Han som alle jentene svermer over.
Jeg ble også overrasket.
Jeg vet ikke med Japan, men å gjøre det her…
…så skammelig.
-Og mot en god jente som deg. -Vær forsiktig med hva du sier.
Jeg kjenner ikke mannen.
Han betyr ingenting for meg.
Jeg kan ikke ta imot gaven.
Jeg skulle gjerne dratt til Tokyo og sett en kamp.
Det er en som er like god som Babe Ruth!
-Jeg har aldri hørt om en sånn spiller. -Du vet ingenting.
Hei. Hvor skal du? Du bærer tungt.
Du er søt.
Skal jeg hjelpe deg med den?
Jeg forstår ikke. Jeg må rekke fergen min.
Til og med språket deres er motbydelig.
Hva har du i veskene?
Moren min blir bekymret. Jeg må gå.
Slutt med det!
Dere stinker fordi dere spiser denne dritten.
Selv hundene våre ville ikke spist dette.
Skal vi vedde?
Disse eller hennes? Hvilke er størst?
Vi sjekker.
Hva er det du gjør?
-Hei, hva er det du gjør? -Slipp henne!
Slutt!
Hjelp oss, noen! Hjelp!
Slutt! Vær så snill, nei!
Slipp meg!
Drittunger.
Vil dere dø?
Men om dere dør her,
vil ingen sørge over dere.
Be om unnskyldning.
Ellers vet dere hva som skjer.
Dypere.
Vær så snill, tilgi oss.
Vi er verdiløse uslinger!
La oss gå hjem.
Vi er lei for det!
Si ifra om du ikke er fornøyd.
De skal tigge til du er det.
Forsvinn.
De plager deg ikke igjen.
Hva sa du til de guttene?
At om de plager deg igjen, dreper jeg dem
og gir likene til hundene.
Jeg sier dette for å berolige deg.
Jeg hadde glemt hvor vakkert dette landet er,
motstandsdyktig,
sterkt.
Hvor lenge har du vært borte?
Fjorten år.
Jeg har vært der nesten lenger enn her.
Jeg vil deg ikke noe vondt.
Kaster du den skjorta?
Hvorfor skulle jeg det?
Du er en underlig jente.
Det er ikke jeg som snakker om å mate hunder med mennesker.
Kom til bukta med den i morgen. Jeg skal ha den vasket før lunsj.
Bestemor.
Beklager at jeg forstyrrer. Jeg vil gjerne prate.
Hva selger du?
Jeg kjøper.
De kjeltringene må være desperate.
Hvor fant de en som deg?
Det var jeg som gikk til dem.
Hvorfor det?
Du er standhaftig, det skal du ha.
Åpne den.
De dyrkes i den formen.
Dyrkes?
De smaker visstnok fryktelig.
Likevel koster de 9000 yen.
Ni tusen yen!
Du må være fra vettet.
Bestemor.
I 1955 kjøpte du denne eiendommen for 4000 yen.
Det er under halvparten av prisen for melonen.
Hvis du går med på å selge,
gir vi deg en milliard yen.
Du snakker koreansk godt til å være så ung.
Jeg mistet litt etter at jeg dro til USA.
Du er bedre enn barna mine.
Mannen min døde for noen år siden.
Han ville ikke at de skulle lære språket.
Og nå kan ikke mine egne barn
det språket som moren deres drømmer på.
Det må være trist.
Hvem lærte deg koreansk?
Bestemoren min lærte meg det.
Moren min døde da jeg var liten.
Faren min jobbet mye.
Det var bestemor som oppdro meg.
Hun hadde sikkert også et hardt liv.
For å forsørge familien
dyttet hun vognen sin rundt natt og dag,
og solgte kimchi.
Hendene var brent av chilien.
Det er nok.
Hvilken familie har ikke lidd?
Fortell meg sannheten.
Når de gamle snakker om lidelse,
er det ikke kjedelig?
Er ikke det poenget?
Å tynge oss?
Tenk på barna dine. Ta imot tilbudet.
Har du gått på skole?
Kan du lese og skrive?
Faren min prøvde å la meg få gå,
men moren min så ingen vits i det.
Det er synd.
Med riktige ferdigheter,
kunne du ha dratt herfra.
Hvorfor skulle jeg det?
Dette er fødestedet mitt, mine foreldres hjem.
Og det er alt du vil ha?
Jeg trodde ikke det ville fornærme deg.
Jeg vet at jeg er fattig og uvitende.
Jeg vil aldri eie de fine tingene du og Jiyun eier,
men det gir deg ingen rett til å le av meg.
Du får ikke lov.
Jeg burde ikke vært her.
Kom igjen.
Jeg spør bare om du har drømmer.
Jeg var en gang like fattig som deg.
Fattigere, faktisk,
tro det eller ei.
Men selv da hadde jeg drømmer.
Og jeg lot ingen ta dem fra meg.
Vi er her i Yeongdo.
Dette er Japan.
Osaka her.
Her bor jeg.
Der får man tak i alt.
De søteste appelsiner fra Amerika.
Bananer fra Taiwan.
Det deiligste godteri fra Frankrike.
Det er strøm i nesten alle hus.
Ovner holder deg varm om vinteren.
Elektriske tog fører deg overalt i byen.
Om kvelden slås lysene på,
og kaster de flotteste lysstråler.
Det er et under.
Så hvis Osaka har alt det,
hva har da resten av verden å tilby?
Mandsjuria.
Kina.
Europa.
Og på den andre siden av kloden…
Amerika.
Jeg var der en gang.
Hvordan er det der?
Alt. Og ingenting.
Hva ser du?
Du sier at dette er Japan?
Og dette er oss?
Interessant.
Hva da?
Jeg tror…
Jeg har alltid forestilt meg dem som mye større enn oss.
Som en stor munn som er klar til å svelge.
Hva forteller dette deg?
Dette trenger ikke å være vår skjebne.
Vi kan slå dem.
Sunja.
Jeg vil gjerne komme tilbake.
Når du vasker klær.
Kan jeg det?
De smakte annerledes i dag.
De var bitre.
Her om dagen nevnte du Jiyun.
Hvorfor det?
Det skulle jeg ikke gjort.
Det er ikke riktig å klandre henne for det jeg ikke har.
Hvorfor ikke?
Hun har ikke tjent noe av det selv.
Men Jiyun og folk som henne vil få seg en hard vekker.
Hvorfor sier du det?
Faren hennes skylder mye skatt for eiendommen.
Eiendommen vil snart bli konfiskert.
Ingen fortjener å miste det som er deres.
Du høres like dum ut som resten av dem.
Har du ingen lojalitetsfølelse?
Ingen.
Det burde ikke du heller ha.
Folk er råtne overalt.
Så da…
Hvorfor er du her
hvis Japan er hjemmet ditt nå?
Da jeg var ung, dro jeg tomhendt.
Nå som jeg er vellykket, ville jeg komme…
…for å se om skyggen jeg etterlot…
…var her fortsatt.
Kanskje dumt.
Så er denne skyggen din her?
Hva er det du gjør?
Da jeg var gutt,
eide faren min og jeg bare ett sett klær hver.
Hver kveld vasket jeg dem og hengte dem ut over natten.
De var fortsatt fuktige når vi kledde på oss.
En gang
fikk jeg den gode ideen å henge klærne nær varmen…
…så de skulle tørke fortere.
Så begynte jeg å lage middag.
Jeg husker det så klart.
Du må røre i byggen så den ikke svir seg.
Men mens jeg rørte, kjente jeg en lukt.
Da jeg kom ut,
var det et så stort hull
i min fars erme.
Brent rett gjennom.
Jeg fikk mye kjeft den kvelden.
Hvor er faren din nå?
Han er borte.
Glemt for lenge siden.
Hvordan kan det være så mye regn?
Og hvorfor må alt falle i Yeongdo?
Hvorfor ikke Seoul?
Eller Japan?
Eller Kina?
Sunja!
Kom og hjelp oss.
Hva går det av deg?
Datteren din vil ikke bli funnet,
ellers ville jeg hatt noe til deg.
Ingenting, altså?
Men det må være noe.
Hva som helst!
Ingenting nyttig for deg.
Hun bare forsvinner, og det er det?
Etsuko, vent på meg i bilen.
Jeg skal betale ham.
Jeg visste at jeg ikke burde vente noe, men det er bortkastede penger.
Overlat det til meg.
Takk for hjelpen.
Så…
…hva vet du?
Ved solnedgang
ble keiseren begravd nær foreldrene sine, som tradisjonen er.
Liket ligger i tre kister, sammen med personlige eiendeler.
Siste spor av henne var for åtte måneder siden i Tokyo.
Hva?
Hva skal det bety?
Vel…
Hun jobbet i en massasjesalong.
Hun hadde mange kunder.
Ja?
Hallo?
Så rart å høre stemmen din nå.
Hana, er det virkelig deg?
Har du virkelig glemt stemmen min?
Og hva er det med aksenten din?
Hana, jeg har savnet deg.
Slutt å tulle.
Du har sikkert ikke tenkt på meg engang før nå.
Det er ikke sant.
Det eneste bra som kommer av regn.
Skogen blir full av sopp.
Nå?
Hvorfor ikke?
Ta med noen hjem så moren din kan lage suppe.
Men klesvasken.
Vi er to nå.
Det vil ta halve tiden.
Hvordan fant du nummeret?
Alle undervurderer meg.
Til og med du.
Hvor har du vært?
Så kjedelige spørsmål.
Spør heller om jeg fortsatt er vakker.
Er du fortsatt vakker?
Hvis jeg lukker øynene,
kan jeg iblant se oss to.
Vi var så fulle av håp, ikke sant?
Vi var barn.
Nei, det er ikke sant.
Vi var kloke, og vi var fri.
Fortell hvor du er.
Du ville ikke visst hvordan du skulle komme til meg.
Jeg vil finne deg.
Jeg er i det mørket, Solomon.
Jeg har vært her så lenge at jeg ikke vet veien ut.
Selv du…
…du kan ikke finne meg.
Etsuko-san har lett etter deg.
Ikke si noe til henne.
Gjør du det, ringer jeg aldri igjen.
Men hun drømmer om deg.
Jeg legger på! Jeg mener det.
Hvorfor dro du? Hvorfor forlot du oss?
Det var ikke mitt valg, det vet du!
Jeg ville ikke dra.
Jeg ville ikke forlate deg!
Men det var bra at du dro.
Du høres ut som en amerikaner nå.
Og den dama ved siden av deg,
du liker henne, ikke sant?
Men sånne jenter, jeg hater dem.
Ser du meg nå?
Nei, ikke nå.
Jeg er trøtt.
Vent!
Det er så mye jeg må fortelle deg.
Ting jeg ikke kan fortelle andre.
Det er godt å høre at du trenger meg.
Jeg føler meg bedre.
Hvor er du?
Jeg skal ringe igjen.
Når?
Når jeg kan.
Hana?
Tekst: Evy Hvidsten