Japoniški dialogai žymimi mėlynai Korėjietiški dialogai žymimi geltonai
(korėjietiškai) Jis vardu Ko Hansu.
Kalbama, kad jo rankos suteptos krauju.
Jis dirba labai galingam žmogui Japonijoje, atlieka visą juodą darbą.
Kai išgirsti tokius dalykus, susimąstai,
ar dabar jis - vienas iš jų?
Ar vis dar vienas iš mūsų?
Kas žino. Aš žinau tik tiek, kad jis siūlo padorią kainą.
Nesidera ir nemėgsta kvailių.
Moteris, kuri jam čia gamina,
sakė, kad jis niekad nesivelka tų pačių marškinių antrąkart.
Vieną kartą panešioja ir išmeta.
Įsivaizduojat? Kuo jis save laiko?
Jis - žmogus, žinantis, kaip veikia pasaulis.
Jis dukart buvo atėjęs pas mano tėvą išreikšti pagarbą.
Jie gan susibičiuliavo.
Bet, Džijun, tavo tėvui atrodo, kad jis čia įsikurs?
Ar grįš į Osaką?
Gal, jei turėtų čia namus…
jis įsikurtų čia.
Manau, kad įsikurs.
- Tylėk! - Bet, tėve. Dilbio ilgio. Tokia taisyklė.
Mano dilbio ilgio!
Manot, nustatinėčiau kainą
pagal plepaus vaiko ranką?
Pone, prašyčiau.
Nesikiškite.
Jūsų sūnus turi pats atsakyti už nepagarbą.
Bet jei norit, galiu ištempt jūsų ranką.
Aš jas nupirksiu.
Penkios jenos už 20 kuprių.
Priimkit mano padėką.
Pasidėkit.
Pone Ko Hansu!
PAGAL LI MINDŽIN KNYGĄ
TOKIJAS 1989 M.
(japoniškai) Ar visiems smagu?
Ką tik mačiau nuotakos ir jaunikio tėvus.
Dabar žinau, iš ko mūsų pora paveldėjo tokį grožį!
Taigi, visi nori pamatyti kaip susimausiu.
Netiesa. Negalvok visada apie mus blogiausiai.
Pasistengsiu.
Ši šalis labai pasikeitė nuo tada, kai išvažiavai į Ameriką.
Per daug žmonių per greit užsidirbo per daug pinigų.
Žmonės, kurie prieš kelerius metus vos vertėsi.
Gal šiai šaliai ir reikia tokių žmonių.
Tokių, kaip pačinko salonų savininko sūnus?
Juokauju! Mes - seni draugai.
Ką tik prisiminiau, ką pasakei man vaikystėje.
Ir ką gi?
Sakei, kad tėvas tau pasakė,
kad korėjiečius augino šunys.
Antraip nekištume veidų į dubenis,
o pakeltume juos kaip jūs, ar ne?
- Tikrai pasakiau tokį baisų dalyką? - Tikrai.
Tada buvome vaikai.
Esu tikras, kad ne taip supratau tėvą.
Žodžiu, protingai pasielgėte, kad suvedėte „Colton“ su Abe-san.
Jis - geriausias supirkėjas. Turi užtektinai įtakos.
Žinoma, į jo dukros vestuves susirinko
pusė Finansų ministerijos. Tai padeda.
Tiesa, mūsų čia daug.
Bet nesijaudink. Su tokiu kaklaraiščiu iškart pritampi.
Leisk atspėti.
„Armani“.
„Hermès“. Matai, tau puikiai sekasi.
Bus įdomu pamatyti, kokį įspūdį paliksi Abei-san.
Šokti, šokti daugiau
Vienas, du, trys, sakykit „šypsena“!
Prašau susiglausti.
Išvažiavai labai jaunas, tiesa?
Man buvo 14.
Girdėjau, tu taip pat buvai Amerikoje.
Taip, Kembridže.
Harvarde.
Verslo mokykloje.
Ir kaip Harvardo verslo mokykla?
Daug išmokau apie amerikiečių mąstymą.
Kuria prasme?
Amerikiečiai dievina žaidimus.
Viskas tampa žaidimu.
Todėl kaskart susipažinus, dažniausiai su vyrais,
jie norėdavo spėlioti
„kurioms azijietėms priklausau“.
Klasika. Visada pirmiausia mini kinus.
Laimė, japonai paprastai būna antri.
Tau bent reikėjo išklausyti tik dvi šalis.
Man pasisektų, jei Korėja patektų į ketvirtuką.
Jei būdavau nenusiteikęs, linktelėdavau išgirdęs „Japonija“.
Tai nėra visai netikslu, ar ne?
Ne. Nėra netikslu.
- Tomai-san! - Abe-san!
Jūsų žentas atrodo geras šeimos aprūpintojas. Jums pasisekė!
Dukters labui tikiuosi, kad taip ir yra.
Leiskite supažindinti su naujausiu mūsų komandos nariu.
Čia Bek-san iš mūsų Niujorko biuro.
Ačiū, kad mane pakvietėte. Man garbė.
Kokia jūsų kraujo grupė?
Pirmoji.
Aišku. Vadinasi, optimistas.
Šiame pasaulyje tai - išgyvenimo instinktas.
Pažiūrėsime, kaip jis jums padės.
Smagaus vakarėlio.
Ei. Ką visa tai reiškė?
Manau, jam neramu dėl to, kam esu ištikimas.
Taip. Dėl tų korėjiečių ir japonų nesutarimų.
Kodėl žmonės negali to pamiršti?
Tai praeitis. Viskas baigta.
Gali užtikrinti Abę-san, kad jam nereikia dėl manęs nerimauti.
Aš esu ištikimas „Shiffley's“.
Nes jie man moka.
Kionghi, pabusk.
Broliene, metas vakarieniauti.
Kur Solomonas?
Tokijuje, pameni? Dirba su tuo dideliu sandoriu.
Sundža. Mes visada žinojom, tiesa?
Kad jis bus tas, kuriam pasiseks.
Jis geras berniukas.
Dabar pavalgykim.
Ar tau nepabodo manęs slaugyti?
Nekalbėk taip.
Žiūrėk, pagaminau tavo mėgstamą patiekalą.
Negali gerti vaistų tuščiu skrandžiu.
Nagi, gana.
Sundža,
nenoriu vaistų.
Kas čia per kalbos?
Girdėjai gydytoją.
Turi kovoti.
Sundža, ar neužtektinai ilgai kovojome?
Kalbi niekus.
Kaip tai nutiko?
Kaip tas laikas taip greit prabėgo?
Tu dar ilgai gyvensi.
Nekalbėk taip.
Tu viską sakydavai tiesiai.
Sakydavai tiesą, kokia skaudi ji bebūtų.
Dabar vėl matau tuos veidus
sapnuose.
Visus tuos, kuriuos stengėmės pamiršti.
Gal todėl, kad artėja paskutinioji,
bet noriu visus juos prisiminti.
Jų vardus,
veidus…
Jei tik galėčiau grįžti paskutinį kartą.
Bet, Sundža,
pasakyk man tiesą.
Tas vyras,
ar tikrai niekad apie jį negalvoji?
Nespėlioji, kaip galėjo pasisukti gyvenimas,
jei būtum pasirinkusi kitą kelią?
Esat kvailys, ar žinot?
Galėčiau išmest jus ir visą jūsų šeimą į vandenyną.
Pone, jis nieko blogo nepadarė.
Jis man jų nepardavė.
Mačiau savo akimis.
Turėjau atliekamų mandarinų. Mes apsimainėm.
Matot, neėmiau iš jos pinigų!
Nekaltinkit jo. Jis nieko blogo nepadarė.
Sakykit,
kodėl neparduodam smulkesnių žuvų?
Jei sugauname jas prieš nerštą,
paskui mums jų trūksta.
Tai reiškia, kad žuvų niekad neužtenka,
o mes kovojam tarpusavy dėl likučių.
Bet argi ir dabar nekovojam?
Eikit.
Sundža, kur taip ilgai užtrukai?
Mes nerimavome.
Kodėl? Ar kas nutiko, Donghi?
Ne.
Tik ponia Kim.
Šįkart iš tikrųjų.
Ponas Li matė savo akimis.
Užtektinai paliežuvavai?
Gal dabar gali padirbėti.
Netinginiauju tyčia.
Ponia Kim pripasakojo jai
istorijų apie japonų vaikus miestely,
svaidančius purvą ir išmatas
į korėjietes, vis dar drįstančias vilkėti baltai.
Nieko panašaus nemačiau.
Žinai, kaip ta moteris mėgsta paplepėt.
Bet… Sundža, atsargumo dėlei nenoriu, kad vaikščiotum viena.
Gal pasiimk su savim Donghi arba Bokhi?
Tik paklausyk savęs.
Vaikštau viena nuo devynerių metų.
- Vis tiek… - Čia turim per daug darbo.
Pasamdei Bokhi ir Donghi, kad tau padėtų.
Ponia Kim - paika moteris, mėgstanti kurti istorijas.
Tik paklausyk, ką kalbi. Prisidarysi bėdos.
Pasak ponios Kim,
naujasis žuvų supirkėjas labai gražus.
Sundža, matei jį?
Tiek triukšmo dėl nieko! Dėl to vyro neverta sukt galvos.
Tikra rakštis subinėj pastaruosius trejus metus.
Statybininkų komandos jau pradėjo dirbti gretimuose sklypuose.
Abė-san alsuoja man į sprandą.
Nekalbant jau apie kasdienius skambučius iš 43-io aukšto,
su klausimais, kada ji parduos žemę.
Pateikėme tris dosnius pasiūlymus, viršijančius rinkos vertę.
Pirmasis pasiūlymas buvo 295 mln. jenų…
Ačiū, skaičiau ataskaitas. Žinau istoriją.
- Hen Giundž. - Han Gumdža.
Ji emigravo iš Korėjos į Japoniją 1929 m.
Ji su šeima įsikūrė Tokijuje netrukus po karo.
Ji uždirbdavo duonai, turėjo nuosavą skalbyklą.
1955 m. šeima nusipirko sklypą už 4 000 jenų.
Šiais laikais čia už tiek net padoraus valgio neįpirksi.
Svarbiausia ne pinigai. Jai - ne.
Aišku, kad pinigai svarbiausia, Naomi. Visada svarbiausi…
Gal gali tiesiog paaiškinti?
Kad jau taip viską žinot ir mano pagalbos nereikia,
grįšiu prie darbo.
Tai sudėtinga.
- Matau. - Taip.
Tiesiog sutelk dėmesį į sandorį. Įvykdyk jį.
Ketinu.
200 000 žmonių minia nepabūgo oro
ir susirinko į Imperatoriaus laidotuves.
Pagarbą atiduoda jauni ir seni…
Žinai, kartą mane aprėkei.
- Kai pirmus metus dirbau analitiku. - Tu to nusipelnei?
…ir atsisveikina su Imperatoriumi.
- Taip, nusipelniau. - Gerai, kad pripažįsti.
Mes į tave lygiavomės, visi mano tuometiniai kolegos.
Girdžiu būtąjį laiką.
Ne tą norėjau pasakyti.
Taip, viskas gerai.
Žinau, kokios sklando kalbos.
Kas sudarė didžiausią sandorį? Kas patyrė didžiausią nuostolį?
Ką permes į 43-ią aukštą?
Pripažįstu, ir pats dažnai taip kalbėdavau.
Girdžiu būtąjį laiką.
Nori žinoti, kaip čia patekau? Kas, po galais, nutiko?
Taip. Man smalsu.
Susituokiau.
Susilaukiau dviejų vaikų.
Nusipirkau butą mieste, namą kaime.
Nespėjau nė apsidairyti, o nulių skaičius algalapyje
nebeatrodė vien žaidimas.
Panašiau į sumautą išgyvenimą.
Taigi…
Priėmiau keletą prastų sprendimų…
skaičiai ėmė smukti.
Sunerimau, priėmiau dar daugiau blogų sprendimų.
Ir kol visa tai vyko,
mano žmona su Prinstono diplomu, nedirbusi nė dienos gyvenime,
ima skųstis, kad manęs nebūna namie.
Bet kai būnu namie, mintimis nesu ten.
Taigi, vieną rytą
sėdu į mašiną važiuoti į darbą 49-ias minutes,
lašinu į akis „Visine“,
o ji man praneša, kad mane palieka.
Sakau jai, kad pasikalbėsim, kai grįšiu,
ji sako, kad nebėra apie ką kalbėtis.
Klausiu jos, kaip ji gali išmesti dešimt santuokos metų.
O ji manęs klausia, kaip, po galais, nepastebėjau,
kad ji nebe brunetė, o blondinė.
Taip, mano santuoka nuėjo šuniui ant uodegos.
Po to mano karjera. Taigi, dabar aš čia.
Ką manai, Godzila ar Supermenas?
Tekančios Saulės šalis galiausiai įveiks
Drąsiųjų ir Laisvųjų namus, ar kaip?
Jei atvirai, tai mane ne itin domina.
Tu ką, mane maustai? Kalbam apie tavo algą, Solomonai.
Japonai superka dolerius,
JAV ima vokiečių markes,
o vokiečiai kaupia sterlingus ir taip toliau.
Tai reiškia, kad pinigai pasaulyje juda taip greitai,
jog atskiros valiutos tampa bemaž nesvarbios.
- Pasakyk tą valiutų skyriui. - Šalys tampa nesvarbios.
Apie ką tu kalbi?
Tiesą sakant, svarbiausia tai,
kad dienos gale tavo rezultatas pasipriešintų sunkio jėgai.
Tai dėl to atvažiavai?
Pasipriešinti sunkio jėgai?
Visus aparatus taip patvarkot?
Aš - ne. Jau nebe.
Turime vyruką, kuris ateina naktimis.
Bet ar taip galima?
Paklausiau to paties, kai Goto-san atvėrė man akis.
Taip pat buvau tavo amžiaus.
Pakreipdavau smaigelius.
Visi tą daro.
Negali būti kvailys, likęs už borto.
Dauguma galvoja, kad tinkamai pakreipę rankenėlę laimės.
Bet jie niekaip nepaveikia rezultato. Beveik nepaveikia.
Mes taip pat.
Smaigelių pakreipimas nesumažina šansų. Mes to nedarome.
Mes juos tik stumtelėjame. Tik tiek.
Bet „nebūk godus“, taip visada sakydavo Goto.
Kai klientai pralaimi, pajusk jų širdgėlą.
Kai laimi, pajusk jų džiaugsmą.
Pažiūrėkim, kaip tau sekėsi.
Sveiki atvykę!
„NAUJASIS DIDYSIS VEGASAS“
Bando-san, turiu paskolos dokumentus.
Turiu tuo pasirūpinti.
Prašau, patikrinkite visus skaičius.
4 milijardai jenų. Atrodo teisingai.
Tuoj pat nunešiu į banką.
Ar manote, kad kils problemų dėl paskolos?
Jokiu būdu.
Po poros savaičių galėsite pradėti statybas.
Sveikinu.
Labai ačiū.
Tai šitas
mažas sumautas sklypelis…
kainuoja milijardą.
Gal tyčiojies?
Ji atmetė tris pasiūlymus. Gana įžanginių glamonių.
Pateik pasiūlymą, kurio ji negalės atsisakyti.
Prieš penkerius metus pinigų kalikas tavy būtų net nesudvejojęs.
Žinai, kad tai tiesa.
Taip. Gerai, taip.
Palauk. Mes su ja nepasikalbėsime?
Taip, bet į vidų su tavim neisiu.
Sundža!
Ponia, šiandien neturiu tiek pinigų.
Tai dovana nuo jo.
Nuo ko?
Naujojo žuvų supirkėjo.
To, dėl kurio tirpsta visos merginos.
Aš taip pat nustebau.
Nežinau, kaip Japonijoje, bet šitaip elgtis čia…
visai gėdos neturi.
- Ir dar tokiai gerai merginai kaip tu. - Tamsta, prašau, rinkitės žodžius.
Aš to vyro nepažįstu.
Jis man - niekas.
Negaliu priimti šitos dovanos.
Padarysiu viską, kad pamatyčiau rungtynes Tokijuje.
Yra puikus žaidėjas, ne prastesnis už Beibą Rutą!
- Nesu girdėjęs apie tokį. - Nes tu nieko neišmanai.
Kur trauki? Atrodo, kad sunkiai neši.
Tu simpatiška.
Gal aš tau padėsiu?
Atsiprašau, nesuprantu. Turiu spėti į keltą.
Tik paklausykit. Net jų kalba man skamba atgrasiai.
Kas tuose maišuose?
Mano mama nerimaus. Turiu eiti.
Baikit!
Dabar suprantu. Jūs visi dvokiat, nes valgot šį mėšlą.
Net mūsų šunys tokių dalykų neėstų.
Kas nori lažintis?
Šitie ar jos? Kurie didesni?
Pažiūrėkim.
Ką jūs darot? Baikit!
- Ei, ką darot? - Paleiskit ją!
Baikit!
Padėkit kas nors! Padėkit!
Baikit! Prašau, ne!
Pasitraukit nuo manęs!
Šunsnukiai jūs.
Norit mirti?
Bet jei abu mirsite čia,
niekas jūsų negedės.
Greičiau. Atsiprašykit.
Arba žinot, kas nutiks.
Žemiau.
Prašau mums atleisti.
Mes - bevertės šiukšlės!
Leiskit mums eiti namo, prašau.
Mes apgailestaujame!
Pasakyk, jei tau negana.
Priversiu juos keliaklupsčiaut, kol būsi patenkinta.
Nešdinkitės.
Jie prie tavęs daugiau nelįs.
Ką pasakėt tiems vaikinams?
Jei jie dar kartą tave užkabins, nudėsiu juos,
o kūnus sušersiu šunims.
Sakau tam, kad nebijotum.
Buvau pamiršęs, kokia graži ši šalis,
kokia atspari,
stipri.
Kiek laiko buvote išvykęs?
Keturiolika metų.
Ten gyvenau beveik ilgiau nei čia.
Nebijok, aš tavęs nenuskriausiu.
Išmesite šituos marškinius?
Kodėl turėčiau išmesti?
Tu - keista mergina.
Ne aš grasinu sušerti žmones šunims.
Atneškite juos rytoj į įlankėlę. Išplausiu prieš pietus.
Močiute,
atleiskit, kad trukdau, bet norėjau pasikalbėti.
Ką pardavinėjate?
Aš perku.
Tie sukčiai, matyt, nebežino, ko griebtis.
Kur jie surado tokį kaip jūs?
Tai aš į juos kreipiausi.
Kodėl taip padarėte?
Jūs - atkaklus, tiek pripažįstu.
Prašau, atidarykit dovaną.
Juos užaugina tokios formos.
Užaugina?
Akivaizdu, kad jie bjauraus skonio.
Bet vis tiek kainuoja 9 000 jenų.
Devynis tūkstančius jenų!
Turbūt iš proto išsikraustėt.
Močiute.
1955 m. įsigijote šį sklypą už 4 000 jenų.
Mažiau nei už pusę šio arbūzo kainos.
Jei sutiksite parduoti,
duosime jums milijardą jenų.
Kaip jaunuolis, gerai kalbate korėjietiškai.
Šiek tiek primiršau išvažiavęs į Ameriką.
Kalbate geriau už mano vaikus.
Mano vyras mirė prieš kelerius metus.
Jis nenorėjo, kad jie išmoktų tą kalbą.
O dabar mano pačios vaikai
net nemoka kalbos, skambančios jų motinos sapnuose.
Turbūt jus tai labai liūdina.
Kas jus išmokė korėjietiškai?
Mane išmokė močiutė.
Mano motina mirė, kai buvau mažas.
Tėvas ilgai dirbdavo.
Mane užaugino močiutė.
Turbūt ir jos gyvenimas buvo sunkus.
Tam, kad išmaitintų šeimą,
ji dirbo dieną naktį, stumdydavo vežimėlį,
pardavinėdavo kimčius.
Aitrūs prieskoniai jai nudegino rankas.
Gana.
Kuri šeima nekentėjo?
Pasakykit tiesą.
Kai seni žmonės kalba apie kančias,
argi tai nevargina?
Ar ne tokia ir esmė?
Užkrauti naštą mums?
Pagalvokite apie savo vaikus. Priimkite pasiūlymą.
Esi lankiusi mokyklą?
Moki skaityti ir rašyti?
Tėvas kovojo, kad lankyčiau mokyklą,
bet mama nematė reikalo.
Gaila.
Turėdama reikiamų įgūdžių,
būtum galėjusi iš čia išvažiuoti.
Kodėl turėčiau to norėti?
Čia mano gimtinė, mano tėvų namai.
Tokio likimo nori?
Nemaniau, kad mano žodžiai taip tave įžeis.
Žinau, kad esu nuskurdusi ir neišsilavinusi.
Niekad neturėsiu gražių daiktų, kokius turit jūs su Džijun,
bet tai nesuteikia jums teisės iš manęs juoktis.
Aš to neleisiu.
Neturėčiau čia būti.
Nepyk.
Aš tik klausiu, ar turi svajonių.
Kadaise buvau toks pat vargšas kaip tu.
Net dar labiau nuskurdęs,
nori tikėk, nori ne.
Bet net ir tada turėjau svajonių.
Ir niekam neleidau jų iš manęs atimti.
Mes čia, Jongde.
Čia - Japonija.
Osaka - čia.
Čia aš gyvenu.
Ten nėra nieko, ko negalėtum gauti.
Saldžiausi apelsinai iš Amerikų.
Bananai iš Taivano.
Nuostabiausi saldainiai iš Prancūzijos.
Bemaž visuose namuose yra elektra.
Ir įjungiami šildytuvai, kad nesušaltum žiemą.
Elektriniai traukiniai nuveža į visus miesto kampelius.
O naktimis įsižiebia šviesos,
o nuo jų krinta fantastiški atšvaitai.
Tai išties nuostabu.
Įsivaizduok, jei visa tai turi Osaka,
ką gali pasiūlyti likęs pasaulis?
Mandžiūrija.
Kinija.
Europa.
O kitoje pasaulio pusėje…
Amerika.
Kartą buvau ten nuvykęs.
Ir kas ten?
Viskas. Ir nieko.
Ką tu matai?
Sakot, čia - Japonija?
O čia - mes?
Įdomu.
Kas?
Turbūt…
Visada maniau, kad jie gerokai didesni už mus.
Tarsi didelė burna, pasirengusi praryti.
O ką tau tai sako?
Mūsų likimas neturi būti toks.
Galime juos įveikti.
Sundža,
norėčiau sugrįžti vėl.
Kai tu skalbsi.
Ar galiu?
Šiandien skonis buvo kitoks.
Buvo kartu.
Anądien paminėjai Džijun.
Kodėl?
Be reikalo.
Negalima jos kaltinti dėl to, ko neturiu.
Kodėl ne?
Ji nieko pati neužsidirbo.
Bet Džijun ir tokių kaip ji laukia skaudus pabudimas.
Kodėl taip sakai?
Jos tėvas įsiskolinęs daugybę mokesčių už žemę.
Todėl tik laiko klausimas, kada jų žemė bus konfiskuota.
Niekas nenusipelno, kad iš jų atimtų tai, kas jiems priklauso.
Kalbi taip pat kvailai, kaip ir likusieji.
Argi nejauti jokio lojalumo?
Jokio.
Ir tu neturėtum jo jausti.
Žmonės visur sugedę.
Tada…
kodėl tu čia,
jei dabar tavo namai - Japonijoje?
Kai buvau jaunas, išvažiavau tuščiomis.
Dabar, kai prasimušiau, norėjau grįžti…
ir pamatyti, ar šešėlis, kurį palikau…
vis dar čia.
Gal tai ir kvailystė.
Ar tas tavo šešėlis dar čia?
Ką tu darai?
Kai buvau mažas,
mudu su tėvu turėjome po vieną drabužių porą.
Kas vakarą juos skalbdavau ir padžiaudavau išdžiūti per naktį.
Ryte juos tekdavo vilktis dar drėgnus.
Kartą
man šovė geniali mintis padžiauti šlapius drabužius prie laužo,
kad greičiau išdžiūtų.
Pats pradėjau gaminti vakarienę.
Vis dar aiškiai atsimenu.
Miežius reikia maišyti, kad puodas nepridegtų.
Bet maišydamas kažką užuodžiau.
Išbėgęs į lauką
pamačiau tokio dydžio skylę…
tėvo rankovėje.
Kiaurai pradegė.
Tą vakarą mane labai barė.
Kur tavo tėvas dabar?
Jis miręs.
Seniai pamirštas.
Kodėl pasaulyje tiek daug lietaus?
Ir kodėl jis visas turi iškristi Jongde?
Kodėl ne Seule?
Arba Japonijoje?
Arba Kinijoje?
Sundža!
Ateik mums padėti.
Kas tau nutiko?
Jūsų dukra nenori būti surasta,
antraip jau turėčiau jums žinių.
Tai nieko neradote?
Bet turit ką nors žinoti.
Ką nors!
Nežinau nieko, kas jums praverstų.
Tai ji tiesiog dingo ir viskas?
Ecuko, palauk manęs mašinoje.
Aš sumokėsiu.
Žinojau, kad nereikėjo nieko tikėtis, bet pinigus išleidom veltui.
Palik tai man.
Ačiū už pagalbą.
Taigi…
ką žinote?
Saulei leidžiantis
Imperatorius buvo tradiciškai palaidotas šalia savo tėvų.
Jo kūnas ilsisi trijuose karstuose, kartu su kai kuriais asmeniniais daiktais.
Paskutinį kartą ją matė prieš aštuonis mėnesius Tokijuje.
Ką?
Ką tai turėtų reikšti?
Na…
ji dirbo pirtyje.
Turėjo daug klientų.
Taip?
Klausau?
Alio?
Kaip keista dabar girdėti tavo balsą.
Hana, čia tikrai tu?
Tikrai pamiršai mano balsą?
Ir kas čia per akcentas?
Hana, pasiilgau tavęs.
Baik juokus.
Lažinuosi, kad iki šiol apie mane net nepagalvojai.
Netiesa.
Lietus gerai tik dėl vieno dalyko:
Miškuose bus pilna grybų.
Dabar?
Kodėl ne?
Parneši mamai grybų, kad išvirtų sriubą.
Bet reikia skalbti.
Dabar mes dviese.
Apsisuksim dvigubai greičiau.
Kaip radai mano numerį?
Matai, visi mane nuvertina.
Net ir tu.
Kur tu buvai?
Kokie nuobodūs klausimai.
Verčiau paklausk, ar aš vis dar graži.
Ar tu vis dar graži?
Jei užsimerkiu,
kartais vis dar matau mudu.
Buvome kupini vilties, tiesa?
Buvome vaikai.
Ne, netiesa.
Buvome išmintingi ir laisvi.
Prašau, pasakyk, kur esi.
Jei pasakyčiau, tu net nežinotum, kaip mane pasiekti.
Aš tave surasiu.
Aš toje tamsoje, Solomonai.
Prabuvau čia taip ilgai, kad nežinau, kaip išeiti.
Net ir tu…
negali manęs surasti.
Ecuko-san tavęs ieško.
Nieko jai nesakyk.
Jei pasakysi, prisiekiu, daugiau niekad neskambinsiu.
Bet ji vis dar tave sapnuoja.
Išjungsiu telefoną! Aš rimtai.
Kodėl išvažiavai? Kodėl mus palikai?
Ne aš taip pasirinkau, tu žinai!
Nenorėjau išvažiuoti.
Nenorėjau tavęs palikti!
Bet gerai, kad išvažiavai.
Dabar kalbi kaip tikras amerikietis.
O ta moteris, kuri šalia tavęs,
ji tau patinka, tiesa?
Bet aš tokių merginų negaliu pakęsti.
Tu mane dabar stebi?
Ne, ne dabar.
Mane ima miegas.
Palauk!
Turiu tau pasakyti tiek daug dalykų.
To, ko niekam negaliu pasakyti.
Gera girdėti, kad tau vis dar manęs reikia.
Jaučiuosi geriau.
Kur tu?
Aš vėl paskambinsiu.
Kada?
Kai galėsiu.
Hana?
Išvertė Sandra Siaurodinė